(untitled) (Збірник «Наукові проблеми архітектури та містобудування» | ОДАБА, 2026)
Складна історія відбудови Бейрута після 15-річної громадянської війни розглядається як парадигма для післявоєнної України. У відновленні столиці Лівану важливу роль відіграла співпраця між державним та професійним секторами, виступаючи як альтернатива або доповнення до державних та комерційних приватних стратегій. На відміну від підходу компанії «Solidere», відзначеного «архітектурною амнезією» та руйнуванням історичної спадщини, недержавні організації та професійні спільноти архітекторів та істориків виступали за збереження культурної спадщини як основи національного примирення. Виникнення громадських рухів на рівні безпосередньої самоорганізації населення ускладнювалося специфікою ліванського суспільства – стабільністю етноконфесійної ідентичності та відповідною політичною мобілізацією після громадянської війни. Динаміка взаємодії дозволяє традиційним елітам проникати у громадянське суспільство та пов’язувати можливості його конструктивної участі у реконструкції міста. Домінуючі «низхідні» підходи були зосереджені на фізичних аспектах реконструкції, проте альтернативні підходи також набули деякого розвитку. Проте дослідження проводилися у невеликих населених пунктах, оскільки створення цілісної методології для Бейрута виходило за межі можливостей тодішніх дослідницьких груп, а прориви у напрямі ефективного гуманітарного підходу до повоєнного відновлення відбулися надто пізно.