Збірник «Наукові проблеми архітектури та містобудування» | ОДАБА
Попередня назва збірника: Проблеми теорії та історії архітектури України Засновник: Одеська державна академія будівництва та архітектури Рік заснування: 2000. Під сучасною назвою - 2022 Тематики: Результати наукових і експериментально-теоретичних досліджень у галузі: будівництва та архітектури; будівельних конструкцій; будівельних матеріалів та технологій; гідротехнічного та транспортного будівництва; інженерних мереж та обладнання; основ та фундаментів; технології та організації будівельного виробництва. Свідоцтво про державну реєстрацію: КВ №25220-15160ПР від 10.06.2022 р. Фахова реєстрація: Постанова №1279 від 28.12.2019 р. (категорія Б) Галузь науки: G17 Архітектура та містобудування G19 Будівництво та цивільна інженерія Періодичність: 1 раз на рік Класифікаційний індекс УДК: УДК 001.891.7:69:72 Адреса редакції: Редакція збірки «Наукові проблеми архітектури та містобудування», Одеська державна академія будівництва та архітектури, вул. Дідріхсона, 4, м. Одеса, 65029 тел. +38(063) 614-53-45 е-mail: zbirnyk-das@odaba.edu.ua Сайт збірника: zbirnyk.org.ua Сайт академії: odaba.edu.ua Сайт збірника під попередньою назвою "Проблеми теорії та історії архітектури України" Сайт збірника на минулому доменному імені ptiart.wixsite.com/ogasa
Одеська державна академія будівництва та архітектури
Bim-орієнтований підхід до узгодженості проектної та Кошторисної документації у сучасному будівництві
У статті розглянуто проблему розсинхронізації проєктної та кошторисної документації як одну з ключових причин перевитрат, порушення строків і зниження прозорості управління будівельними проєктами. Показано, що традиційні підходи кошторисування, засновані на ручному або напівавтоматизованому визначенні обсягів робіт за кресленнями, формують кошторис як автономний інформаційний продукт, слабко пов’язаний із проєктними даними, унаслідок чого зміни проєктних рішень потребують повторного перерахунку обсягів і вартості та супроводжуються накопиченням помилок. Обґрунтовано BIM орієнтований підхід із застосуванням 5D BIM, у межах якого геометричні, кількісні й вартісні параметри інтегруються в єдиній інформаційній моделі та підтримуються як керована версійована інформація. Розкрито роль процесів Quantity Take Off і Bill of Quantities, де QTO забезпечує безперервне отримання кількісних показників безпосередньо з параметрів елементів моделі, а BOQ формує структурований документ для вартісних розрахунків і контрактної взаємодії. Показано, що модель як єдине джерело достовірних даних дає змогу виконувати сценарне кошторисування, порівнювати альтернативні технічні рішення на ранніх стадіях та оперативно оцінювати вплив змін на бюджет. Визначено передумови ефективності 5D BIM для вітчизняної практики з урахуванням стандартизації інформаційних вимог, класифікації та управління змінами відповідно до ISO 19650. Отримані висновки можуть бути використані для практичного впровадження із застосуванням інструментів штучного інтелекту в системах BIM орієнтованого управління вартістю.
Авторське право (c) 2026 Збірник «Наукові проблеми архітектури та містобудування» | ОДАБА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Аварійне пошкодження трубопроводу може привести до виникнення пожежі. Характер полум’я може бути різний. В даній роботі розглядається випадок виникнення струменевого полум’я. Значення впливу струменевого полум’я зазвичай применшується так як існують досить ефективні методи боротьби з цим явищем і вважається що воно не вимагає негайних дій для упередження неврахованих наслідків. Але, якщо поряд знаходиться паралельна труба чи якісь ємності з легкозаймистим продуктом, то можливе виникнення ефекту доміно, тобто, можливе пошкодження труби, займання продуктів транспортування, обладнання, а також можливі випадки загроз людському життю та приміщенням. У цій роботі представлені результати, отримані в ході експерименту по вивченню впливу звукового струменю газу, що утворює полум’я, на трубу з стоячим газом або з водою. За допомогою датчиків вивчалась температура полум'я, що потрапляло на трубу розташовану на фіксованій відстані. Вивчались зміни температури в залежності від часу нагріву, інтенсивності вогню та місця на трубі. За 19,5с було зареєстровано початкове підвищення температури повітря всередині труби до близько 20ºC, яке за 150с піднялось до максимальних 600ºC і до 800 ºC приблизно за 360 секунд. У другій стадії експерименту, коли труба містила воду, в зоні стінки, що контактувала з рідиною, швидкість нагрівання була значно нижчою, ніж у першій часті експерименту. Максимальна температура досягала приблизно лише 150ºC. На основі температур струменевого полум'я та труби було отримано теплові потоки, що досягали труби, та відповідні коефіцієнти теплопередачі. Дослідження довело необхідність вивчення дій струменевого полум’я для забезпечення протипожежного захисту, зокрема завдяки забезпеченню безпечної відстані між трубами. Отримані результати можуть бути застосовані для моделювання можливостей виникнення ефектів ланцюгових пошкоджень в мережах трубопроводів.
Класифікація інструментарію штучного інтелекту в архітектурі. Інформаційно-алгоритмічний вимір
У статті запропоновано інформаційно-алгоритмічний вимір класифікації архітектурних інструментів на основі штучного інтелекту, що демонструє, як ШІ-системи, а також платформи та робочі процеси можна системно впорядкувати за двома параметрами: інформаційним виміром, що визначає типи й джерела даних, що використовуються та створюються; й алгоритмічним виміром, що передбачає сімейства ШІ- та алгоритмічних методів. В інформаційному аспекті розрізняються геометричні та просторові дані, середовищні й експлуатаційні показники, програмно-нормативна інформація, потоки даних від користувачів і сенсорів, а також знання вищого рівня про предметну область. В алгоритмічному аспекті охоплено правилові й параметричні підходи, еволюційну оптимізацію, агент-орієнтовані моделі, класичне машинне навчання, глибинні нейронні мережі, генеративні моделі, навчання з підкріпленням і великі базові моделі. За допомогою матриці I–A-поєднань у статті здійснено відображення низки сучасних інструментів і дослідницьких прототипів в архітектурі та урбаністиці, зокрема генеративних платформ, орієнтованих на показники сурогатних моделей, асистентів перевірки на відповідність нормам, імерсивних робочих процесів оцінювання, агентів для структурного проєктування та міськорівневих GeoAI-систем. Аналіз показує не лише зони підвищеної концентрації прикладів, зокрема геометрично кероване генеративне проєктування та моделі прогнозування експлуатаційної ефективності, а й малозаповнені сегменти класифікації. До останніх належать поєднання типу контекстно чутливого навчання з підкріпленням, що враховує середовищні умови, а також генеративні конвеєри, здатні безпосередньо перетворювати програмні текстові описи на геометричні рішення. Підкреслюються характерні компроміси між вимогами до даних, алгоритмічною складністю, інтерпретованістю та роллю людського контролю. Цей вимір може слугувати підґрунтям для добору й комбінування інструментів у цифрових робочих процесах, проєктування навчальних програм, що готують архітекторів до роботи з даними та алгоритмами, а також для виявлення перспективних «прогалин» для подальших досліджень і розробок.
Сучасні технології та енергозбереження в архітектурі
Цифрові платформи розвитку громад: інженерні, земельні та архітектурні рішення для села майбутнього
У статті розглянуто підхід до розвитку сільських територій України на основі впровадження інтегрованих цифрових платформ управління громадами. Обґрунтовано актуальність переходу від фрагментарного управління земельними, інженерними та архітектурними ресурсами до єдиного інформаційного простору прийняття управлінських рішень. Проаналізовано ключові проблеми сучасних громад, пов’язані з дефіцитом ресурсів, розрізненістю даних, застарілими містобудівними та землевпорядними рішеннями. Запропоновано модель інтегрованої цифрової платформи розвитку громад, що поєднує інженерний аудит та моделювання (White Due Diligence Engineering), земельно-правовий аналіз (Triada Land & Legal) та архітектурно-планувальні рішення (SigmaGeoPort Urban). Визначено функціональні можливості платформи, її роль у підвищенні прозорості управління активами, зниженні технічних і правових ризиків, підготовці інвестиційних проєктів та раціональному використанні земельних ресурсів. Показано практичний ефект застосування цифрових платформ для громад, інвесторів та молодих спеціалістів, зокрема у контексті планування «села майбутнього», післявоєнної відбудови, розвитку інженерної інфраструктури та активізації комунального майна. Зроблено висновок, що цифрові платформи є ключовим інструментом сталого розвитку українських сільських територій і формування нової професійної сфери для молоді у галузі просторового планування та управління територіями.
Дослідження методологічних інструментів удосконалення графічних здібностей майбутніх дизайнерів та архітекторів
На сучасному етапі вища освіта переходить на новий якісний рівень, що відображає інновації в професіях «Дизайнер» або «Архітектор». Отже, зростає необхідність в підготовці висококваліфікованих спеціалістів у цих галузях. З огляду на сучасні концепції та інноваційні технології, що очевидні в усіх сферах людського життя, зросли вимоги до рівня професійної підготовки випускників вищих навчальних закладів, їхньої самоосвіти, здатності самостійно мислити, оптимізувати свою діяльність, приймати нетрадиційні, нетривіальні рішення. Розвиток відповідних високоякісних графічних компетенцій та стійких практичних навичок у процесі підготовки майбутніх креативних фахівців є актуальним питанням. Для студентів першого курсу, особливо спеціальностей «Дизайн» та «Архітектура», креслення від руки залишається фундаментальною навичкою, яка вимагає систематичного розвитку за допомогою спеціальних технік та вправ. Головна мета — «тренувати руку», розвивати окомір, почуття міри та впевненість у лінії. Розвиток ручної графіки нерозривно пов'язаний з класичними графічними дисциплінами, насамперед такими: «Нарисна геометрія», «Геометрія зображень», «Шрифтова графіка» або «Мистецтво шрифту», «Акцидентний шрифт», «Каліграфія», «Типографіка» тощо. Основні результати дослідження методичних інструментів для вдосконалення графічних можливостей майбутніх дизайнерів та архітекторів розглянуто авторами з використанням багаторічних досліджень у процесі навчання студентів першого та другого курсів на кафедрі нарисної геометрії та інженерної графіки Одеської державної академії будівництва та архітектури (ОДАБА). У дослідженні використано аналітичні методи для узагальнення експертних оцінок графічних та індивідуальних, зокрема конкурсних, студентських робіт, результатів погодинних спостережень за виконанням завдань на аудиторних заняттях, передбачених Навчальними програмами, та висновків критичного порівняльного аналізу сучасних публікацій з методики викладання графічних дисциплін студентам творчого профілю тощо. Результати дослідження апробовано в навчальному процесі, що передбачає вдосконалення та розвиток цієї теми в подальшій перспективі.
студенти першого курсу спеціальностей дизайн та архітектура
Формування інклюзивного міського середовища на засадах Універсального дизайну: теоретико-практичний досвід Норвегії
У статті здійснено комплексний науковий аналіз концепції універсального дизайну як базового інструменту формування сучасного інклюзивного міського середовища. На основі вивчення передового досвіду Норвегії досліджено механізми трансформації теоретичних принципів архітектурної безбар'єрності у практичні просторові рішення. Автори розкривають сутність семи фундаментальних засад універсального проєктування, акцентуючи увагу на таких аспектах, як рівноправність у використанні, гнучкість, інтуїтивність та мінімізація фізичних зусиль. Досліджено низку знакових об'єктів, зокрема Оперний театр в Осло, площу Шандорф та ревіталізовані індустріальні комплекси, на прикладі яких продемонстровано реалізацію принципів «безшовного простору», мультимодальної навігації та когнітивної доступності. Особливу увагу приділено соціально-економічній ефективності універсального проєктування та його ролі у стимулюванні міської мобільності. У контексті актуальних викликів, що стоять перед Україною, обґрунтовано необхідність імплементації норвезьких стандартів «дизайну для всіх» у стратегії повоєнної відбудови. Автори доводять, що універсальний дизайн є не лише вимогою соціальної справедливості, а й дієвим інструментом підвищення капіталізації архітектурного середовища та формування демократичного суспільства, де кожен громадянин наділений рівними правами на комфортне та безпечне життя.
Формування візуального образу міста (Харкова) В умовах війни
У дослідженні розкриваються питання комплексного підходу до формування та відновлення візуального образу повоєнних міст України. Наголошується, що цей процес є не лише архітектурно-будівельним, а й стратегічним проєктом соціально-психологічної реабілітації, культурної ідентифікації та інформаційної стійкості. Особлива увага приділяється партисипативним практикам як основі легітимності та соціальної згуртованості. Розглядаються методи активного залучення громадськості, зокрема використання інноваційних інструментів, таких як віртуальна реальність, для візуалізації проєктів, тестування інклюзивності та досягнення суспільного консенсусу. Пропонується комплексна програма, що поєднує довгострокове стратегічне планування (розробка майстер-планів та дизайн-кодів) із тактичними оперативними рішеннями. До останніх віднесено локальні проєкти оформлення окремих зон (вулиць, скверів), швидкий благоустрій та створення зразкових «карткових» ракурсів і селфі-зон для формування нового, позитивного візуального наративу. На прикладі Харкова аналізуються методи підтримки та збереження позитивного візуального образу міста під час активних бойових дій, включаючи проведення безпечних святкових та меморіальних заходів як інструменту підтримки морального духу громади. Робиться висновок, що повоєнне відновлення надає унікальну можливість не просто відбудувати зруйноване, а якісно трансформувати міське середовище, зробивши його більш гуманним, стійким та візуально гармонійним.
Проєктні сценарії регенерації сакральних просторів
Сакральний простір є унікальним типом архітектурного середовища з історичним (темпоральним), соціальним, культурним, семантичним, ритуально- функціональним, просторово-архітектурним, психоемоційним (перцептивний), меморіальним, ландшафтним, етичним аспектами, що організовують видиму і невидиму багатошарову систему. В процесі історичного розвитку такі простори вибудовували просторову структуру міста та функціонували як осередок соціально-просторових взаємодій, колективної памʼяті та самобутності. Сакральні території переживали складний шлях еволюції. Внаслідок культурних, політичних та суспільних змін відбулися трансформації та зміни функціонального призначення, значні руйнування. Кожен історичний етап призводив до змін або втрати сакральної функції створюючи нові семантичні та архітектурно- просторові нашарування. З огляду на сучасні виклики регенерація сакральних просторів вимагає зваженого підходу, який включає не тільки функціональної адаптації або реставрації, а потребує ретельного аналізу історично- просторових нашарувань. Сценарний, варіативний та гнучкий підхід спрямований на інтеграцію нового призначення в сакральний простір без втрати його духовних та смислових змістів. Вибір проектної концепції сценарію аргументується рядом факторів, які встановлять межі допустимого втручання в сакральне середовище. Залежно від типів сакральних просторів, їх історичної еволюції, архітектурних і функціональних трансформацій, стану збереження, архітектурного та містобудівного потенціалу, виникає потреба у структуруванні підходів до їх регенерації. У дослідженні розглянута наступна типологія проектних сценаріїв регенерації сакральних просторів: консерваційно-музейний, гібридний сакрально-громадський, адаптивно-культурний, ландшафтно-меморіальний. Підтвердження доцільністі проектних сценаріїв регенерації сакральних просторів прогнозує сталий розвиток з урахуванням видимих і невидимих нашарувань архітектурного середовища. Перспективи розвитку сценарного методу забезпечать передумови для створення науково-обґрунтованих проектних рішень щодо відновлення сакрального простору.
Проблеми збереження історико-архітектурної спадщини
Історія формування, знищення та відновлення архітектурно- Культурного ландшафту Батурина
В статті в розглянуто історичні етапи зародження, знищення та відродження об’єктів архітектурно-культурного ландшафту міста Батурина, містобудівний розвиток якого пов'язаний з діяльністю п’ятьох Гетьманів України – Дем’яна Ігнатовича (1669-1672), Івана Самойловича (1672-1687), Івана Мазепи (1687-1708), Пилипа Орлика (1710-1742) та Кирила Розумовського (1750-1764). Зазначено, що відновлення та реконструкція архітектурно- культурної спадщини історичних міст України є однією з умов збереження та регенерації історичної пам’яті українців. Досліджено історію містобудівного розвитку Батурина, пов’язаного із будівництвом фортеці та її цитаделі, навколо яких формувалося міське середовище середньовічного міста, а також його занепаду, пов’язаного з нападом московського війська. Описано період відродження гетьманської столиці, завдяки державотворчої та господарської діяльності останнього гетьмана України Кирила Розумовського в 1750-1764 рр.. Наведено історію створення Чарльзом Камероном та Антоніо Рінальді палацово- паркового комплексу К. Розумовського, його занедбання та відродження на початку 21-го століття одночасно з іншими об’єктами архітектурно-культурного ландшафту сьогоднішнього Батурина: цитаделі Батуринської фортеці (1620 р.р.); садиби В.Л. Кочубея з парковою територією розташованою в межах давнього козацького парку (кінець XVII- середина XIX). Охор. №1770; Воскресенської церкви (церкви-усипальниці К. Г. Розумовського (1799-1803 рр.)) з церковно-приходською школою (1897р.). Охор №883. Описано досвід успішної реалізації «Комплексної програми збереження пам’яток Державного історико-культурного заповідника «Гетьманська столиця» і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури с.м.т Батурина» за рахунок державно-приватного партнерства в сфері фінансування реставраційних та будівельних робіт.
архітектурно-культурний ландшафт історичного міста
Багатофункціональні житлові комплекси у містобудівній Структурі Карлсруе
В умовах сучасних процесів урбанізації, кліматичних змін і зростання потреби в якісному та доступному житлі європейські міста стикаються з необхідністю переходу до сталих та інтегрованих моделей просторового розвитку. Однією з ключових форм такої трансформації стають житлові багатофункціональні комплекси, що поєднують житло, громадські простори, об’єкти обслуговування та елементи зеленої інфраструктури. Метою статті є виявлення та наукове обґрунтування архітектурно-містобудівних принципів формування житлових багатофункціональних комплексів міста Карлсруе як структуроутворюючих елементів сталої міської середи, а також визначення їх впливу на трансформацію просторової, функціональної, соціальної та екологічної організації міста. У статті застосовано комплексний архітектурно-містобудівний підхід, що включає аналіз міської структури Карлсруе, типологічне дослідження житлових і багатофункціональних комплексів, а також розгляд ключових проєктів — BadenCarré, Rintheimer Feld та Ettlinger Tor. Особливу увагу приділено питанням багатофункціональності, організації громадських просторів, інтеграції соціальної інфраструктури та застосуванню принципів сталого розвитку. У результаті дослідження встановлено, що сучасні житлові комплекси Карлсруе формують нову модель міського кварталу, засновану на високій щільності, багатофункціональності та орієнтації на громадський транспорт. Такі комплекси сприяють зменшенню транспортної залежності, підвищенню якості житлового середовища та стійкості міської структури. Отримані висновки підтверджують, що досвід Карлсруе може розглядатися як перспективна модель трансформації житлової забудови в європейських і постсоціалістичних містах.
Професійно - громадська взаємодія У післявоєнній реконструкції бейруту. Теоретичні підходи поширення кращих практик.
Складна історія відбудови Бейрута після 15-річної громадянської війни розглядається як парадигма для післявоєнної України. У відновленні столиці Лівану важливу роль відіграла співпраця між державним та професійним секторами, виступаючи як альтернатива або доповнення до державних та комерційних приватних стратегій. На відміну від підходу компанії «Solidere», відзначеного «архітектурною амнезією» та руйнуванням історичної спадщини, недержавні організації та професійні спільноти архітекторів та істориків виступали за збереження культурної спадщини як основи національного примирення. Виникнення громадських рухів на рівні безпосередньої самоорганізації населення ускладнювалося специфікою ліванського суспільства – стабільністю етноконфесійної ідентичності та відповідною політичною мобілізацією після громадянської війни. Динаміка взаємодії дозволяє традиційним елітам проникати у громадянське суспільство та пов'язувати можливості його конструктивної участі у реконструкції міста. Домінуючі «низхідні» підходи були зосереджені на фізичних аспектах реконструкції, проте альтернативні підходи також набули деякого розвитку. Проте дослідження проводилися у невеликих населених пунктах, оскільки створення цілісної методології для Бейрута виходило за межі можливостей тодішніх дослідницьких груп, а прориви у напрямі ефективного гуманітарного підходу до повоєнного відновлення відбулися надто пізно.
взаємодія професіоналів та громадськості
Сусідство («нейборхуд») на заході та радянський мікрорайон: Реалізація споріднених задумів у різних суспільних системах
У статті здійснено порівняльний аналіз двох модерністських моделей організації житлового середовища, що сформувалися у першій третині ХХ ст.: на базі споріднених планувальних одиниць – західного «нейборхуду» (neighborhood unit, тобто сусідство) та радянського мікрорайону. Обидві з’явилися як відповіді на універсальні виклики індустріальної урбанізації – житлову кризу, прискорене зростання міст, транспортні конфлікти та потребу забезпечення повсякденних функцій у межах пішохідної доступності, – однак розвивалися в принципово різних політичних та інституційних системах. У роботі з’ясовується, чи були ці моделі паралельними реакціями на спільні виклики, чи між ними існував прямий або опосередкований взаємовплив, визначається універсальність та контекстуальна зумовленість їх реалізації. Зроблено спробу виявити схожості та відмінності процесів зародження та трансформації нейборхуду та мікрорайону, а також можливі взаємозв’язки між ними. Розглянуто еволюцію «сусідської одиниці» в США,ː від ранніх напрацювань В. Е. Драммонда до її нормативного оформлення К. А. Перрі у 1929 р. у концепції Регіонального плану Нью-Йорка та околиць; окреслено роль британського досвіду у становленні соціально орієнтованого планування, зокрема діяльності Т. Адамса та Фонда Рассела Сейджа. Виявлено систему ключових планувальних принципів «сусідської одиниці» (межування магістралями, усунення транзиту, центричність школи та громадських функцій, система відкритих просторів). Паралельно проаналізовано генезу радянського мікрорайону: розробки інституту «Діпромісто» » 1930-у рр. під керівництвом О. Ейнгорна, зміну підходів у післявоєнний час, нормативне відновлення мікрорайонного принципу у другій половині 1950-х рр. та його масштабне впровадження до початку 1990-х рр., включно з подальшими модифікаціями (метод «фокусування» Л. Тюльпи). Показано, що спорідненість вихідних проблем спричинила подібність ряду планувальних принципів, однак різні механізми впровадження – експериментально- девелоперські на Заході й централізовано-нормативні у СРСР – визначили відмінні траєкторії розвитку та практичні ефекти цих моделей.
Аналіз напрямків ревіталізації виноробних підприємств
У контексті сучасних процесів урбанізації, пріоритеті сталого розвитку міст та актуалізації питань збереження культурної спадщини особливого значення набуває ревіталізація промислових об’єктів, зокрема історичних виноробних підприємств. Такі комплекси формують унікальний сегмент промислової архітектурної спадщини, що поєднує виробничі, культурні та ландшафтні характеристики й тісно пов’язаний із локальною ідентичністю, історичними традиціями та просторовою структурою територій. В умовах трансформації економічних моделей, деіндустріалізації та розвитку креативних індустрій колишні виноробні підприємства дедалі частіше розглядаються як потенційні осередки соціокультурної активності, туризму, громадських ініціатив і просторового оновлення міського середовища. Метою статті є аналіз сучасних підходів і практик ревіталізації історичних виноробних підприємств із фокусом на архітектурно-містобудівні напрямки адаптивного використання (adaptive reuse) та принципи сталого розвитку. У дослідженні розглянуто ключові проблеми збереження історичної й архітектурної цінності об’єктів, особливості їх функціональної трансформації, формування нових сценаріїв використання та інтеграції сучасних потреб громади, ринку й туристичної інфраструктури. Окрему увагу приділено питанням функціональної змішаності, взаємодії з прилеглими міськими просторами та ролі ревіталізованих комплексів у формуванні багатофункціонального міського середовища. Узагальнено еволюцію підходів до ревіталізації виноробних підприємств у європейській та міжнародній практиці, а також визначено їхній потенціал як інструменту сталого просторового розвитку та підвищення якості міського середовища. Отримані результати можуть бути використані в практиці архітектурно-містобудівного проєктування, редевелопменту промислових територій і стратегічного планування розвитку історичних виробничих комплексів.
Архітектурний ансамбль трініті-коледжу – перлина Кембриджського університету
У статті представлено дослідження архітектурного ансамблю Трініті- коледжу Кембриджського університету (рис. 1) як унікального явища європейської освітньої архітектури. Вивчення архітектури Трініті дозволяє простежити, як архітектурна форма відгукувалася на зміну функцій навчального закладу: від схоластичної школи до центру наукової революції та сучасного дослідницького університету. Ансамбль Трініті-коледжу розглядається як динамічна система, у якій матеріальна форма, соціальна функція та символічне значення перебувають у постійному діалозі. Століття інновацій і конфліктів поставило перед коледжем складне завдання: інтегрувати потреби сучасного дослідницького університету в історичну тканину. Творчу атмосферу Трініті створювали талановиті архітектори. У цій атмосфері навчалися й працювали видатні вчені, зокрема лауреати Нобелівської премії. Трініті-коледж славиться своїми 34 Нобелівськими преміями серед випускників та співробітників — це більше, ніж у будь-якої окремої наукової установи у Великій Британії та більше, ніж у більшості країн світу. Коледж і надалі залишається центром академічної досконалості. Архітектурний ансамбль Трініті-коледжу — це не застиглий музей, а динамічний текст, у якому кожна епоха вписала свою главу. Це діалог стилів: готики (символ зв’язку з монастирськими коренями), бароко (маніфест розуму й Просвітництва), неоготики (романтичний міф про традицію) і сучасної архітектури (пошук актуальної мови для науки). Планувальна структура, що бере початок від монастирського клуатра, довела свою дивовижну гнучкість, залишаючись каркасом для постійно змінного змісту. Трініті-коледж — яскравий приклад того, як архітектура не лише обслуговує освітній процес, а й активно його творить, формуючи унікальне середовище, у якому протягом століть виховувалася інтелектуальна еліта. Ансамбль Трініті-коледжу є не лише національною святинею Британії, а й універсальним пам’ятником європейської університетської ідеї, втіленої в камені, цеглі та просторі. Висновки роботи базуються на аналізі письмових джерел, архітектурної графіки та польових спостережень авторів.
Постсоціалістичні виклики мономіст: Айзенхюттенштадт між деіндустіалізацією та переомисленням спадщини
У статті простежено траєкторії постсоціалістичних трансформацій Айзенхюттенштадта (1990–2025) як планованого мономіста, сформованого для містоутворюючого підприємства – Східного металургійного комбінату (Eisenhüttenkombinat Ost – EKO). Дослідження фокусується на взаємодії просторових, інституційних і соціокультурних змін у контексті деіндустріалізації, депопуляції та програм «керованого скорочення», що зумовили демонтаж частини житлового фонду, концентрацію ресурсів у центральній частині міста й трансформацію інфраструктурного забезпечення. Паралельно аналізуються практики переосмислення соціалістичної спадщини, у межах яких архітектурно-планувальні характеристики міста, а також пам’ять і культурні інституції стають ресурсом символічної стабілізації та нових сценаріїв розвитку. Отримані результати дозволяють уточнити специфіку постсоціалістичних траєкторій мономіста як багаторівневого процесу, де просторові втручання та соціокультурна ревалоризація минулого формують структуру змін, потенційно релевантну для майбутніх досліджень і адаптації до інших постсоціалістичних контекстів, зокрема українського.
Нормативна база України в області солнцезахисту будівель
При проектуванні будинків в південних регіонах України виникає проблема захисту приміщень від прямої сонячної радіації, що викликає тепловий і світловий дискомфорт. Практика будівництва будівель в південних районах показує, що багато будинків проектуються без обліку надлишку теплової дії інсоляції в літній період. У будівлях зі значним доступом інсоляції в приміщення використовуються технічні засоби сонцезахисту (кондиціонування, внутрішні системи охолодження), що призводить до значних енерговитрат. Жорсткість вимог щодо економії енергії призводить до необхідності розробки нових норм з проектування і застосування сонцезахисних пристроїв. Вони здатні істотно зменшити навантаження на системи охолодження будівель в період перегріву влітку та зберегти або незначно зменшити пасивне сонячне опалення взимку. В статті проаналізовані нормативні документи що містять вимоги до організації сонцезахисту, які повинні дотримуватися при проектуванні і будівництві будівель. Вони визначають необхідність застосування засобів сонцезахисту, які мають забезпечувати оптимальні умови мікроклімату в приміщеннях, запобігати перегріву влітку та знижувати енергоспоживання в зимовий період.
Авторське право (c) 2022 Збірник «Наукові проблеми архітектури та містобудування» | ОДАБА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Тенденції розвитку сучасної світової архітектури
Показано, що вимоги та завдання, зумовлені технічними та технологічними можливостями, розкривають нові перспективи у формуванні довкілля та архітектурної творчості. Проаналізовано роль архітектора та його місце в інтеграційних процесах технократичного суспільства. Визначено основні причини втрати сучасним архітектором провідних позицій у будівельній галузі. Виділено особливу роль «синтетичності» сучасної архітектури. Стверджується, що сучасна архітектура з монокультурного явища перетворюється на симбіоз творчих, культурологічних та науково-технічних потенціалів. На прикладі будівель «Вертикальний Ліс» (Bosco Verticale) у Мілані або «Вежа кедрів» (La tour des Cedres) у Лозані, комплексу концертного залу «Марайя» в пустелі Аль-Ула Саудівської Аравії, конференц-центру в парку Чанчжоу в Китаї, показано активну участь інженерів-конструкторів у творчому процесі проектування та будівництва, впровадження «зелених» технологій та матеріалів, втілення принципів «стійкого» будівництва. У дослідженні наголошується, що процес конструювання складних інженерних систем та механізмів значно ускладнює процес архітектурно-будівельного проектування та вимагає принципового виходу архітектора за рамки професії. Вказується, що відчуження людини від архітектури стало глибинною проблемою архітектурної діяльності на рівні автора-архітектора, споживача-адресата та на рівні розвитку, трансформації та реалізації проекту. Виявлено низку причин, що не дозволяє більшості з архітекторів стати на чолі складного механізму реалізації свого творчого задуму. Доведено, що повноцінний розвиток архітектора у процесі трудової діяльності можливий лише у великих архітектурних фірмах. Наголошується на важливості у великих архітектурних фірмах динамічного процесу удосконалення сучасних технологій управління, а також активнішого залучення громадськості на всіх етапах будівельноінвестиційної діяльності. Стверджується, що невеликі архітектурні бюро не можуть гарантувати своїм співробітникам якісний розвиток професійного світогляду. Пропонується один із шляхів вирішення цих проблем. Стверджується, що можливості сучасних цифрових технологій, науково-технічні відкриття, а також суперечливість інтеграційних процесів привносять до архітектурної діяльності низку нових та специфічних віянь. Виявлено тенденцію поступового поліпшення конструктивнопластичних, функціонально-технічних та художньо-естетичних якостей у масовому будівництві.
Історія виноробної діяльності в Одеській області
Згідно з дослідженнями зародження культури винограду йшло одночасно, або в різний час, в декількох географічних центрах незалежно один від одного. З подальшим розвитком людської цивілізації в різних регіонах виноградарство розвивалося окремо і паралельно. Історичні матеріали свідчать про те, що вже тоді використовували досить досконалі сорти і різноманітні технології. Сучасне виноградарство збудоване на фундаменті прадавніх культур і досвіді вирощування винограду протягом всього історичного періоду розвитку людської цивілізації. Кожен куточок землі, де вирощували і вирощують виноград має свої традиції споживання продукції. На сучасному етапі виноградарство – потужна галузь сільськогосподарської діяльності людства. У деяких країнах світу виноградарство є базовою галуззю економіки. Висока пластичність культури, та застосування спеціальних технологій вирощування сприяє просуванню винограду в нетрадиційні регіони, зокрема на Північ. Отже, представлена стаття на тему ”Історія виноробної діяльності в Одеській області” дозволить студентам вищих аграрних навчальних закладів, спеціалістам та аматорам з виноградарства ознайомитися з глибоким пластом історичної інформації, яка дозволяє зрозуміти сучасний стан та перспективи розвитку галузі на різних континентах. В статті розглядаються а також аналізується історія виноробства в Одеській області і головні етапи становлення виноробної галузі, як важливої економічної складової сільського господарства нашого краю. Також буде розглянуто та проаналізовано які історичні фактори та події впливали на розвиток виноробства на Одещині – це не є науковий термін та за яких історичних умов галузь досягла свого найбільшого розвитку.
Теоретико-методологічні концепції формоутворення в архітектурі, дизайні та мистецтві
В статті розглядаються концепції формоутворення в архітектурі, мистецтві та дизайні в кінця XIX початку XX століття. На передній план виходить вивчення взаємозв'язку внутрішньої структури і зовнішньої форми в органічних і неорганічних об'єктах, що видається більш істотним, ніж просте відтворення і повторення природних форм. Вивчення цих змін лягло в основу течії метаболізму, що зародилася в середині XX століття в архітектурі та містобудуванні Японії, біоморфізму в дизайні та морфогенезу в Америці. Ці теоретико-методологічні концепції формоутворення мали великий вплив на проектну діяльність архітекторів і дизайнерів всього світу. Нажаль, це суттєво не вплинуло на розуміння загальних законів формоутворення і композиції в радянський та пострадянський періоди архітектурно-художньої освіти. Значна кількість публікацій, присвячених вивченню загальних законів, принципів або категорій композиції, не розглядає їх у взаємозв’язку з об’єктивними законами формоутворення. Це спотворює формування цілісної системи знань у майбутніх архітекторів і дизайнерів з художньо-образного формоутворення. Мета дослідження полягає в уточненні понять «композиція», «закони композиції», «загальні закони композиції», їх кількість і зв’язок з законами формоутворення (морфогенезу). Для досягнення мети були поставлені такі завдання: – розглянути деякі концепції, що розкривають формоутворення (морфогенез) в архітектурі та дизайні; – виявити зв’язок законів формоутворення з загальними законами композиції. Ключовим поняттям в тих чи інших теоретико-методологічних концепціях застосування інноваційних процесів в проектній діяльності архітекторів і дизайнерів є поняття морфогенезу. В архітектурі і дизайні морфогенез може виступати як синонім терміну «формоутворення», припускаючи процес виникнення і перетворення оптимальної форми об'єкта в цілому. Поняття «формоутворення» та «композиція» мають спільне розуміння процесу створення нової форми, нової реальності, нового продукту в архітектурі, дизайні та мистецтві. Взаємозв’язок загальних законів композиції з загальними законами природи підкреслювався багатьма дослідниками та художниками. Спираючись на загальні закони природи, ми визначаємо п’ять законів формоутворення. Виходячи з цього можливо стверджувати, що сутність та кількість загальних законів композиції, як головної складової мистецтва, архітектури та дизайну, визначається законами формоутворення.
Принципи формування індивідуальних ознак стилю в сучасній проектній графіці
У статті розглядається принципи формування індивідуальних ознак стилю в сучасній проєктній графіці. Основною метою та завданням дослідження являєтеся - з’ясувати роль архітектурного малюнка як допоміжного засобу вираження проектного задуму автора, з’ясувати місце та значення ручної та комп’ютерної графіки як особливі творчо-технічний процес у проєктній діяльності та одним з елементів індивідуальності. розкрити функції і методи зображення у навчальному процесі, з’ясувати роль та особливості виконання антуражу та стафажу різними видами графіки, Додаткова роль антуражу та стафажу у процесі проектування формують особливі якості та навички при формуванні індивідуального стилю Саме вони, окрім загального стилю подачі, дозволяють створювати певний симбіоз з сухої комп’ютерної подачі та більш живої та емоційної ручної графіки. Надати приклад графічних розробок та малюнків різних авторів що сприяє розумінню основних принципів та методів графічного зображення середовища, навколишнього об'єкта, на основі яких майбутні митці створюють неповторну манеру малювання, свій індивідуальний почерк, власну графічну мову.
Прийнятність традицій та трансформация стилю в художній освіті у період глобалізації
У статті аналізуються системи художньої освіти різних країн, методи викладання, роль педагогічної системи та безпосередньо педагога у становленні учня та вихованні власного художнього стилю в сучасних умовах глобалізації, та її вплив на збереження ідентичності. Глобалізація, це неминуче явище, яке вже настало, у процесі чого відбувається обмін товарами, інформацією, знаннями та культурними цінностями в усьому світі, і він стає все більш взаємопов'язаним. Незважаючи на те, що існує думка про недостатню глобальну інтеграцію Українського мистецтва у всесвітню систему, хочеться зупинитися на зворотній стороні того, що відбувається. Процеси глобалізації в культурі та мистецтві негативно позначаються на художній освіті та відображаються в якісній зміні методики та техніки викладання, впливаючи на збереження самобутності, культурної спадщини, менталітету та усталених традицій у підготовці професіоналів. Сьогодні з'являється безліч навчальних закладів, які пропонують різні методи здобуття художньої освіти. Класична рисувальна та мальовнича школа замінюється підготовкою менеджерів в образотворчому мистецтві та маркетинговими послугами з продажу популярного мистецтва. Дане Богом вміння творити нарікається ресурсом і продається, як товар. Звісно і підхід має бути відповідним. Єдиний ресурс, на який може розраховувати художник – його індивідуальність, отже це має стати пріоритетним напрямом у художній освіті.
Особливості та типи водних оздоровчо-рекреаційних комплексів в Україні
Сьогодні увага до здоров’я стала не просто турботою про своє майбутнє, але й стилем життя. Здоровим, спортивним, струнким, красивим та радісним, живучі в гармонії з навколишнім світом хоче бути кожен. Способів тримати себе у формі достатньо: багато хто бігає зранку, ходить у фітнес-центр, стежить за дієтою і бореться зі шкідливими звичками. Технології та обладнання в сфері краси постійно вдосконалюються, а на базі загального захоплення здоров'ям виникли цілі індустрії, одна з яких - wellness. Нині в світі сформоване прагнення до природних методів лікування і збереження здоров'я. Ідея відпочинку як можливість природного оздоровлення прекрасно підходить до стереотипів і потреб людей. Все більше бажаючих поєднати відпочинок з оздоровленням і доглядом за зовнішністю, тому тема будівництва водних оздоровчо-рекреаційних закладів сьогодні актуальна не тільки для фахівців індустрії краси та здоров'я, а й для тих хто займається інвестиціями, будівництвом, експлуатацією та управлінням готелями. В цьому питанні важливу роль відіграє правильно вибране місце для будівництва санаторіїв та курортів. Красиві пейзажі, чисте повітря і цілющі мінеральні води роблять бальнеологічні курорти прекрасним місцем для відпустки. Приємний безтурботний відпочинок там можна поєднати з корисними для здоров’я процедурами.
Середовище як об’єкт дослідження в архітектурному дизайні
Стаття «Середовище, як об’єкт дослідження в архітектурному дизайні» присвячена аналізу феномену « архітектурне середовище» задля виявлення якостей та можливостей об’єкту проектування, які досі не враховані в проектної практиці ДАС. Розглянуті визначення «середовища» як між наукового явища (філософія, педагогіка, психологія, соціологія тощо), уточнено поняття «архітектурне середовище» стосовно специфіки професійної діяльності дизайнера. Встановлені характеристики, ознаки, властивості, параметри, критерії сформованості середовищного утворення. Розглянуті таки позиції як «межі та склад», «структурно- компонентна визначеність» , функції середовища в культурологічному контексті. Ця інформація узагальнена в таблицях. Зроблено порівняння традиційних та інноваційних методів та напрямків дослідження архітектурного середовища. Здійснено наголос на принципових позиціях, які залишаються поза сферою інтересів дослідників: середовищ ний сценарій, мізан сценічний малюнок, динамічна композиція, середовища ситуація та діалозі, дух місцевості, дух часу, атмосфера середовища, спосіб життя та художній образ архітектурного середовища.
Динаміка розвитку просторових архетипів при переході до техноцивілізації
Стаття присвячена вивченню динаміки розвитку просторових архетипів при переході до техноцивілізації. Особливу увагу приділено пошуку нових підходів до розвитку історичних міст та їх центрів, ідеологічних та методологічних засад збереження пам'яток архітектури, а також історико-архітектурної спадщини, її використання та розвитку в умовах стороннього, тобто техногенного середовища та глобалізації. Виявлено, що основні тенденції вирішення проблем співіснування, з одного боку, міського середовища і міської культури, а з іншого – урбанізованого оточення і масової культури сьогодні пов’язано з кількома тенденціями розвитку штучного оточення. Серед них найбільшої вагомості набувають процеси спочатку протистояння і поляризації, а потім протиборства і поглинання урбанізованим оточенням міського середовища. Доведено, що привабливість міст визначається безумовними плюсами міського життя, яке в рази збільшує темпи соціокультурного розвитку сучасного суспільства. Розробка концепції архітектурного простору як динамічної системи та виявлення його гуманітарної основи, яка через архітектуру незмінно транслюється у середовище існування людини в рамках будь-якої соціальної системи – від традиційної до техногенної.
Інтелектуальна система освітлення (перспективи розвитку у житлових будинках)
Комфорт завжди був одним із двигунів прогресу, змушуючи людську думку винаходити дедалі нові пристосування для полегшення власного життя. Починаючи з найдавніших часів, людина завжди прагнула облаштувати свій будинок так, щоб отримувати максимум комфорту, докладаючи при цьому мінімум зусиль. Саме освітлення, як ніщо інше, впливає на домашній затишок. Правильно підібране світло здатне навіть впливати на настрій. Воно може як позитивно, так і негативно позначитися на працездатності. Регулюючи освітлення можна створити інтимну або робочу обстановку, заспокоїти думки і підготувати себе до сну або, навпаки, викликати мозкову активність і прокинутися. Крім функціональності, світло також виконує декоративну функцію. Правильно вибираючи яскравість та колір освітлення, можна візуально змінити інтер'єр та створити потрібну атмосферу. Саме тому правильному освітленню необхідно приділити належну увагу. Смарт технології, що недавно з'явилися, сьогодні набирають популярність у всьому світі. Ще донедавна розумне освітлення вважалося дуже дорогим, проте зараз воно стає доступнішим. З'являються безліч виробників, додаткові функції та різні типи смартпідсвічування. Як працює технологія розумного освітлення у будинку? Керувати світлом можна за допомогою або дистанційного пульта, або голосових команд. Нові версії мають спеціальні програми для смартфонів, який служить своєрідним пультом. Розумне освітлення – технологія освітлення, спрямована на збільшення енергоефективності та комфорту використання штучних джерел світла, що досягається завдяки використанню автоматизованого керування, датчиків освітленості, а також можливостей планування, акцентування та сучасних способів взаємодії з людиною та іншою технікою.
Архітектурно-дизайнерські прийоми в організації громадських просторів у щільній міській забудові
У статті розглядаються особливості організації громадських просторів в умовах щільної міської забудови. Проєктування таких просторів сприяє формуванню дружнього середовища з пріоритетом людського масштабу. Проведено аналіз досвіду організації громадських просторів. Встановлено, що сучасні тенденції до проєктування відкритих громадських просторів направлені на створення фізичного, психологічного та візуального комфорту для жителів міста. Відмічено, що в громадському просторі відбувається два основними типи дій: пересування та перебування пішоходів. Такі простори знаходяться в постійному зв’язку з оточуючою забудовою та взаємодіють з нею у об’ємнопланувальному та функціональному аспектах. В залежності від містобудівної ситуації громадський простір може бути моно- або поліфункціональним. В процесі дослідження було виявлено три основні архітектурно-дизайнерські прийоми організації громадського простору в щільній забудові: примикання, перетинання та центрування. Зазначено, що громадські простори повинні мати виразний художній образ, який допомагає його ідентифікувати та створити «живий» осередок для жителів міста. Формування міських інтер’єрів пов’язано з аналізом існуючої ситуації в певному фрагменті міського середовища, виявленні актуальних потреб жителів, деталізацією простору за рахунок предметного наповнення. Залучення всіх необхідних засобів для повноцінного функціонування громадського простору та можливості забезпечення потреб суспільства в якісному середовищі є пріоритетною задачею сьогодні та в майбутньому.
Ернст Нєізвєстний – скульптор, що займається філософією мистецтва
Стаття присвячена видатному всесвітньовідомому скульптору, який займається філософією мистецтва, Ернст Нєізвєстний, який представляє монументальний синтез руського авангарду Кандинського, Малевича, Татліна і Філонова. Його творчість несе в собі унікальне поєднання ідей Сходу та Заходу та втілює концепцію синтезу мистецтв, монументальний стиль скульптури та графіки, що інтегрує духовний зміст та сучасні форми, бачення світу як гармонії та свободи – все це символічно передано у малюнках, графіці, скульптурі та монументах Нєізвєстного. Серед його творів розглянуто відомі роботи: монументальна композиція «Древо Життя» та «Золоте Дитя» в Одесі. У статті вивчені його творчий шлях і життя: дитинство та молодість у СРСР, участь у Великій Вітчизняній Війні, слава та критика на батьківщині, еміграція до США (1976), а також всесвітнє визнання. Його роботи складають колекції багатьох провідних музеїв світу таких, як Музей Сучасного мистецтва в Нью-Йорку, Музей Сучасних Мистецтв у Парижі, Сучасний Музей у Стокгольмі, Музей Сучасного Мистецтва у Белграді та Кеннеді-Центр у Вашингтоні. Ернст Нєізвєстний є автором есе, мемуарів, займався поетичною творчістю; читав лекції у найбільших університетах світу, теми його лекцій: «Мистецтво та свобода», «Мистецтво та суспільство», «Данте та Достоєвський». Він був почесним членом Шведської Академії Наук, Нью-Йоркської Академії Наук та мистецтв, Європейської Академії Мистецтв та Природних та Гуманітарних Наук. Доля та творчість Ернста Нєізвєстного стали предметом багатьох книг, статей та фільмів (повість Олександра Зинов’єва «Зяючі висоти», документальний фільм «Один день правди», заснований на Нобелівській лекції Олександра Солженицина).
Реновація промислової забудови та її адаптація до сучасного міського середовища
Аналіз особливостей формування міського громадського простору, шляхом реновації промислових зон, а також виявлення перспектив даного процесу та його впливу на існуючу структуру міста, на основі існуючого вітчизняного та зарубіжного досвіду. Методика. В сучасних умовах при обмежених фінансових та матеріально-технічних ресурсах держави виникнення глобальних та складних задач реновації існуючої забудови є доцільним рішенням з точки зору зменшення витрат на нове будівництво. Проте це можливо при застосуванні комплексного підходу, який має на меті збереження самобутності, автентичності, ідентичності та історичних ресурсів міського середовища, а також дозволяє домогтися високої прогнозованої, ефективності реалізації проектів реконструкції в можливо короткі строки. Реновація промислової забудови відноситься до середовищної праксеології – одного із змістових блоків теорії гармонізації архітектурного середовища, що досліджує способи ефективної організації діяльності з удосконаленням штучно створеного довкілля. В результаті дослідження здійснено порівняльний аналіз вітчизняного та зарубіжного досвіду реновації промислових територій, а також виявлено ряд чинників, що впливають на процеси реновації в існуючій містобудівній ситуації з впливом усіх існуючих та можливих процесів. Виявлено, що в залежності від задач, можливе різне функціональне пристосування та спрямування тієї чи іншої промислової споруди або комплексу, а також його наступна адаптація в існуючу систему міста. Виявлено різні підходи до процесу реновації промислових територій та обґрунтовано принципи перетворення існуючої промислової функції під громадський простір. Практична значимість. Аналіз реального стану промислових зон був проведений з метою ефективного процесу реновації застарілої та нераціонально використаної промислової території, яка знаходиться, як в структурі міста, так і поза ним. Всі об’єкти реновації розглянуті з огляду на часові рамки, функціональне призначення будівель, суб’єкта реалізації інвестиційного проекту. Вивчено проблеми та надано рекомендації для розвитку реновації в столиці та Україні загалом, на основі закордонного досвіду та праць.
Від скульптури в стародавній Греції до торгівельної символіки в архітектурі Одеси
Актуальність теми обумовлена необхідністю дослідження і розкриття історичних об’єктів архітектури Греції та півдня України, зокрема міста Одеси, які вплинули на формування неповторного образу будівель та споруд. Аналіз різноманітних стилів в архітектурі може бути корисним в реставраційних роботах по відтворенню пам’яток архітектури. Греки завжди вважали, що тільки в прекрасному тілі може жити прекрасна душа. Тому гармонія тіла, зовнішня досконалість - неодмінна умова і основа ідеальної людини. Грецький ідеал визначається терміном калокагатія (грец. kalos - прекрасний, agathos - добрий). Оскільки калокагатія включає досконалість і тілесного складання, і духовно етичного складу, то одночасно з красою і силою ідеал несе в собі справедливість, цнотливість, мужність і розумність. По берегах Чорного морів, на узбережжі Південної Італії виникла група рабовласницьких держав, відомих в історії як Стародавня Греція, або Еллада. У XII-VII ст. до н. е. у Стародавній Греції відбувся розклад первіснообщинного ладу і з'явилося патріархальне рабовласництво, яке у VIII-VI ст. до н. е. склало основу економічного і політичного життя суспільства. Розвинулося товарно-грошове господарство, яке зосередилось у рабовласницьких містах-державах (полісах). Найбільшими серед них виступали Афіни і Спарта, боротьба між якими за панування в Стародавній Греції була водночас боротьбою між демократією і аристократичною олігархією, що призвело до Пелопоннеської війни 431-404 рр. до н. е. Знесилені війною грецькі поліси в 338 р. до н. е. підпали під владу Македонії. Задля порівняльного аналізу в дослідженні включаються будівлі раннього періоду, які виникли в Одесі з 1880 по 1910 рр. До кола досліджуваних будівель потрапляють будівлі громадського призначення: торгові, видовищні та адміністративні, які були збудовані у той період. Кожна будівля центральної частини міста є унікальною за діапазоном застосованих елементів и деталей, за композиційним рішенням, за неповторним оздобленням фасадів та інтер’єрів. Необхідно виявити характерні риси, які отримали розвиток в архітектурі міста різних періодів: модерну, конструктивізму, мінімалізму. Виявлення стилістичних течій та напрямів надає можливість уникнути помилок в процесі відтворення страчених елементів і деталей на прикладі торгівельних символів.
Формування відкритих громадських просторів як засіб вдосконалення постіндустрівльного міського середовища
В результаті дослідження понять виявлено правомірність визначення відкритих громадських просторів в структурі міста, як деякої підсистеми, що включає архітектурно-містобудівні, дизайнерські, інженерно-транспортні елементи, соціально орієнтована і спрямована на створення комфортного, доступного, естетично привабливого і екологічно безпечного середовища. Встановлено, що відкриті громадські простори, сьогодні отримують друге дихання – стають своєрідними центрами тяжіння, комунікаціями, поєднуючи естетику, функціональну насиченість та відповідають соціальним потребам суспільства. Закордоном вже існує певний досвід створення нових або відновлення існуючих відкритих громадських просторів з метою подолання депресивних процесів в міському середовищі як спадщини індустріального періоду. В Україні, в свою чергу, де перші прояви зміни технологічних епох на початку 1990 років співпали зі становленням незалежності та переходом до ринкових відносин, деградація міських територій відчувалася досить гостро. В таких умовах виникає потреба запобігання подальшому поглибленню деструктивних тенденцій розвитку міського середовища. В нашій державі, де міські території отримали ще й руйнування в результаті військових дій, їх відновлення стає досить актуальним і стимулює пошуки нових підходів до вирішення цієї проблеми. В таких умовах, подальше формування відкритих міських просторів розглядається як можливість створення підсистеми первинних елементів тяжіння – відкритих громадських просторів – багатофункціональних, з розвинутою транспортно-пішохідною інфраструктурою, естетично привабливих, екологічно безпечних, спроможних забезпечити активізацію соціо-культурного життя містян.